Чарлз Дикенс
Школата по танци

Превод от английски: Пепа Дочева, 1984

chitanka.info

От всички школи по танци, които някога са съществували, едва ли има друга така известна в квартала си, както тази на синьор Билсмети от Кингс Тиътър. Не беше на някоя от улиците, които открай време се славят с намиращите се на тях хора на свободните професии, лечебни заведения и пансиони като например Спринг Гардънс, Нюман Стрийт, Бърнърс Стрийт, Гауър Стрийт, Шарлот Стрийт или Пърси Стрийт; тя изобщо не беше в Уест Енд (Уест Енд — западната модерна част на Лондон.), а се намираше по-близо до източната част на Лондон, в многолюдния и все още разрастващ се квартал около Грейс Ин Лейн. Школата по танци не беше скъпо заведение — четири шилинга и три пенса за тримесечие е в същност направо евтино. Тъй като беше достъпна само за избраници, броят на учениците не надвишаваше седемдесет и пет, а предплатата за едно тримесечие беше задължително условие. Обучението биваше общо и индивидуално и се провеждаше в балната зала и салона. Семейството на синьор Билсмети беше включено в салонното обучение, а съответно и в цената, което ще рече, че на индивидуалните ученици се предоставяше възможността да се обучават в салона с членовете на семейството, а когато се обиграеха, ги пускаха да танцуват по двойки в балната зала.

Ето каква беше школата по танци на синьор Билсмети, когато мистър Огъстъс Купър от Фетър Лейн видя за първи път една подвижна реклама, която бавно шеству-ваше по Холбърн Хил и известяваше на света, че синьор Билсмети от Кингс Тиътър възнамерява да открие сезона с голям бал.

Самият Огъстъс Купър се занимаваше с продажба на масла и бои; той току-що беше навършил пълнолетие, имаше дребна сума пари, дребна търговия и една дребна майка, която беше направлявала работата на съпруга си и самия него през целия му живот, а след смъртта му се беше заела да ръководи сина си и делата му, така че по един или друг начин той прекарваше седмицата в тясната задна стаичка на магазина, а неделните дни — в малката кутийка без похлупак (наричана от любезност черковна пейка) и през всичките си години не беше видял от живота повече, отколкото едно невръстно дете, докато Уайт младши от газовите инсталации отсреща, по-млад от него с три години, живееше бурна младост — ходеше по театри, вечеряше в приятни компании, ядеше стриди с килограми и пиеше бира с бурета, дори не се прибираше по цели нощи и се завръщаше сутрин спокойно, като че ли нищо не се е случило. И тъй, мистър Огъстъс Купър реши, че няма да търпи повече това положение, и още същата сутрин заяви пред майка си твърдата си готовност да върви по дяволите, ако не си извади ключ от външната врата. После тръгна по Холбърн Хил, като си мислеше за всичко това и се чудеше как би могъл да влезе в изисканото общество, когато погледът му се спря на обявата на синьор Билсмети и той веднага разбра, че тя е точно това, от което имаше нужда, тъй като не само му предоставяше възможността да си избере изискан кръг от познати измежду седемдесет и петте ученици срещу четири шилинга и шест пенса на тримесечие, а щеше и да се образова и да навлезе с танцова стъпка в обществото, с изключителна лекота за себе си и огромно наслаждение за приятелите си. Така че той спря подвижната реклама, която представляваше жив сандвич, съставен от момче между две дъски, и след като получи една картичка с адреса на синьора, веднага се запъти към дома му — и вървеше доста бързо, защото се страхуваше да не би списъкът от седемдесет и пет души да се запълни, преди да стигне дотам. Синьорът си беше в къщи и което беше още по-радостно — беше англичанин! Списъкът не беше попълнен — благодарение на някаква чиста случайност имаше едно-единствено място, което също щяло да бъде заето още сутринта, но синьор Билсмети не бил доволен от препоръката и понеже се опасявал, че дамата не е достатъчно изискана, отказал да я приеме.

— И така се радвам, мистър Купър — каза той, — че не я взех. Уверявам ви, мистър Купър — не го казвам, за да ви лаская, защото знам, че презирате тези неща, — безкрайно съм щастлив да приема джентълмен с маниери и външен вид като вашите, сър.

— Аз също много се радвам, сър — отвърна Огъстъс Купър.

— И освен това се надявам, че ще се опознаем по-отблизо, сър — додаде синьор Билсмети.

— И аз се надявам на същото, сър — отговори Огъстъс Купър.

Точно в този момент вратата се отвори и в стаята влезе млада дама с коси, прибрани на кок, и пантофки, вързани с панделка на глезените.

— Недей да бягаш, мила — каза синьор Билсмети, тъй като тя, когато влетя в стаята, не знаеше, че мистър Купър е вътре, и беше готова да изтича навън сконфузено, цялата потънала в срам. — Недей да бягаш, мила — повтори той, — това е мистър Купър, мистър Купър от Фетър Лейн. Мистър Купър, дъщеря ми, сър, която, надявам се, ще има удоволствието да танцува не един кадрил, менует, гавот, фанданго (Фанданго — испански танц с кастанети за двама души.), селски и моряшки танц с вас, сър. Тя ги танцува всичките, сър, както ще можете и вие, сър, преди да остареете с три месеца, сър.

И синьор Билсмети потупа мистър Огъстъс Куиър по гърба — беше толкова дружелюбен! — а мистър Купър се поклони на младата дама, която направи реверанс, и мистър Билсмети каза, че по-хубава двойка от тях двамата не бил виждал, при което тя възкликна: „За бога, татко!“ и се изчерви не по-малко от мистър Купър — човек можеше да си помисли, че двамата бяха застанали под червената лампа на някоя аптека. Преди мистър Купър да си тръгне, беше решено още същата вечер той да посети семейството, да се запознае с тях просто така — никакви официалности и церемонии от подобен род — и да заучи фигурите, за да не губи време и да може да се включи в наближаващия бал.

И тъй, мистър Огъстъс Купър посети един от по-евтините магазини за обувки по поръчка в Холбърн, където мъжките бални обувки струваха по седем шилинга и шест пенса, а здравословното състояние на човешките нозе не чинеше пукната пара, и си купи един чифт на споменатата цена — островърхи, с градски фасон, — с които удиви ие само майка си, но и самия себе си, и пое към дома на синьор Билсмети. В салона имаше още четирима частни ученици — две дами и двама джентълмени. Толкова симпатични хора! Без всякаква надутост. Особено едната от дамите, която репетираше Коломбина, беше изключително дружелюбна и те двете с мис Билсмети проявиха голям интерес към мистър Огъстъс Купър — шегуваха се, смееха се и изглеждаха така пленителни, че той се почувствува като у дома си и за кратко време научи стъпките. След като упражненията свършиха, синьор Билсмети и мис Билсмети, мистър Билсмети младши и една госпожица, двете млади дами и двамата джентълмени танцуваха кадрил — не някакво си спъване и хлъзгане насам-натам, а истински танц от класа, с втурване към ъглите, лавиране между столовете и излитане през вратите — това се казва танцуване! Синьор Билсмети най-вече, независимо от това, че през цялото време трябваше да свири на цигулка, излизаше на стълбите при всяка фигура, а когато всички останаха без дъх, мистър Билсмети младши танцува моряшки танц с бастун в ръка и чиния на глава, при което любителите изпаднаха във възторг. И тъй като всички бяха в изключително добро настроение, синьор Билсмети настоя да останат за вечеря и реши да изпрати сина си за бира и нещо по-силно, при което двамата джентълмени се заклеха, че „по-скоро ще идат по дяволите, отколкото да понесат това“, и тъкмо щяха да се скарат кой да плати, когато мистър Огъстьс Купър каза, че той ще стори това, стига те да бъдат така любезни да му позволят — и те се оказаха така любезни, след което мистър Билсмети младши донесе едно буре бира и една бутилка ром. Прекараха чудесна вечер; мис Билсмети стискаше ръката на мистър Огъстъс Купър под масата, а той й отвръщаше, и се върна някъде към шест часа сутринта, за да бъде положен насила в леглото, след като на няколко пъти изяви неудържимо желание да изхвърли през прозореца на втория етаж уважаемата си родителка и да удуши чирака със собствената му кърпа.

Изминаха седмици, обувките по поръчка за седем шилинга и шест пенса почти се скъсаха и дойде вечерта на големия тържествен бал, на който щяха да се срещнат за първи път през сезона всичките седемдесет и пет ученици, за да получат част от своите четири шилинга и шест пенса във вид на газ за осветление и музика. Мистър Огъстъс Купър си беше поръчал нов сюртук за случая срещу две лири и десет шилинга при Търнстайл. Това щеше да бъде първото му светско появяване и след величествения сицилиански танц с шалове, изпълнен от четиринадесет млади дами в съответните костюми, той щеше да открие кадрилите със самата мис Билсмети, с която доста се беше сближил след първата им среща. С една дума — истински бал! Всичко беше подготвено чудесно. Момчето-сандвич поемаше шапките на входната врата, а в задната стая един креват беше пригоден за маса и там мис Билсмети правеше чай и кафе за джентълмените, които желаят да си купят, както и за онези дами, които джентълмените решат да почерпят. Предлагаше се греяно вино с подправки и лимонада по осемнадесет пенса на човек и благодарение на предишни сделки с отсрещния ресторант беше взето едно от момчетата, работещи там, за сервитьор. Накратко — подготовката беше ненадмината. Освен от гостите. Какви дами! Какви розови копринени чорапи! Какви изкуствени цветя! Колко много файтони! Единият още нестоварил двойка дами, и ето че пристига друг и стоварва други две; и всички те се познаваха не само помежду си, а и с по-голямата част от джентълмените, благодарение на което всичко беше изключително приятно и весело. Синьор Билсмети, с тесни черни панталони и огромна синя панделка в бутониерата, представяше дамите на онази част от джентълмените, които бяха непознати, а дамите се разприказваха и разсмяха — бяха чудесна гледка.

Що се отнася до танца с шалове, той беше най-вълнуващото нещо на белия свят — невиждано въртене, махане на поли и ветрила, уплитане на дамите с изкуствените им цветя и после отново разплитане! А що се отнася до участието на мистър Огъстъс Купър в кадрила, то беше възхитително. От време на време се изгубваше от партньорката си и в такива случаи се оказваше, че или танцува със завидна упоритост в друга група, или пък се носи в далечината без определен партньор, но, общо взето, успяваха да го набутат във фигурата и той заемаше определеното си място. Мислете каквото си искате, но когато танцът свърши, много дами и джентълмени дойдоха да го поздравят и казаха, че никога не са виждали начинаещ да прави подобно нещо, а мистър Огъстъс Купър — напълно доволен от себе си, както и от всички останали — купи значителни количества ром, вино и коктейли за двадесетина-тридесет много близки приятели, избрани между елитните седемдесет и пет ученици.

Обаче дали защото напитките бяха много силни или дамите много красиви, или пък имаше нещо друго, стана така, че мистър Огъстъс Купър по-скоро насърчи, отколкото отхвърли особено любезните прояви на внимание от страна на една млада дама с кафяв воал върху бяло памучно имприме, която още от началото се показа силно завладяна от него; и след като насърчаванията продължиха известно време, мис Билсмети издаде своята злоба и ревност, като я нарече „животно“, което накара дамата да й отговори с няколко изречения, съдържащи подигравки относно заплащането на четири шилинга и шест пенса за три месеца, с което мистър Огъстъс Купър, тъй като в този момент беше в доста объркано състояние, изрази пълно съгласие. Мис Билсмети, отхвърлена по този начин, веднага закрещя с все сила и честота четиринадесет писъка в минута и понеже не успя да издере очите и лицето първо на дамата с воала, а после и на мистър Огъстъс Купър, обезумяла призова останалите седемдесет и трима ученици да й донесат оксална киселина, за да я изпие тя самата, и тъй като никой не откликна на молбата й, тя отново нападна мистър Купър, след което беше разкъсан корсетът й, а тя беше отнесена в леглото. Понеже мистър Огъстъс Купър не се отличаваше с особена схватливост, не можа да разбере какво означава всичко това, докато синьор Билсмети не го изясни напълно, като заяви пред учениците, че той на няколко пъти и при различни случаи е правил предложения за женитба на дъщеря му, а сега подло я изоставя, при което всички се възмутиха единодушно и тъй като няколко галантни кавалери запитаха мистър Огъстъс Купър доста настоятелно дали не се нуждае от нещо, или с други думи — „не иска ли да си получи заслуженото“, той реши, че ще бъде най-благоразумно, ако се оттегли набързо. Крайният резултат от тази случка беше, че на другия ден пристигна писмо от съда, а на следващата седмица се започна дело. Мистър Огъстъс Купър, след като два пъти ходи до Серпантината (Серпантината — тясно изкуствено езеро в Хайд Парк.), за да се удави, и двата пъти се върна, без да го е сторил, се довери на майка си, която оправи нещата с двадесет лири от касата — тези пари заедно с четирите шилинга и шест пенса бяха платени на синьор Билсмети, без да смятаме парите за почерпките и пантофите. А мистър Огъстъс Купър се завърна при майка си, с която живее и до ден-днешен, и понеже беше загубил светските си амбиции и вече не излизаше сред обществото, никога няма да прочете нашия разказ за себе си, от което само ще загуби.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.